Formarea+Statelor+Medievale+Romanesti+6

Mircea cel Batrân

„În Hristos Dumnezeu, binecredinciosul și de Hristos iubitorul și singur stăpânitorul, Io Mircea mare voievod și domn...”.

Mircea cel Bătrân (n. 1355- d. 31 ianuarie 1418), voievod al Țării Românești între 23 septembrie 1386 -noiembrie 1394 sau mai 1395 și încă odată între ianuarie 1397 - 31 ianuarie 1418) a fost un domnitor al Țării Românești.  El a fost fiul lui Radu I și fratele lui Dan I pe care l-a urmat la tron după moartea acestuia, la 23 septembrie 1386.

Mircea urcă pe tron după moartea fratelui său Dan, petrecută la 23 sptemrie 1386. El găsește Țara românească în plin proces de dezvoltare datorită politicilor înțelepte promovate de înaintașii săi și va continua consolidarea economiei, Armatei și Administrației. Rezultatele obținute îi vor permite să reziste tendințelor de expansiune ale Regatului Ungar și ale Poloniei, care urmăreau în special acapararea gurilor Dunării, și să stăvilească forțele otomane aflată în plină expansiune în Balcani. În timp ce organiza țara, Mircea a fondat și alianțe solide pentru a-și mări șansele de a păstra independența țării. A păstrat relații strânse cu Sigismundd de Luxemburg, regele Ungriei, bazate pe interesul reciproc în lupta împotriva extinderii Imperiul Otoman. Trebuie menționat faptul că Mircea a fost vasalul regelui ungar, care i-a recunoscut ca feude ducatele Făgăraș, și Almaș și Banatul de Severin; în plus i-a mai acordat castelul Bran și domeniul Bologacu 18 sate. Cu toate că jurământul de credință nu s-a păstrat până în zilele noastre, aluzii la existența acestuia se regăsesc în tratatul militar între cele două țări, încheiat la Brașov în 1395.

Domnitorul muntean a stabilit o alianță cu voievodul Petru Mușat al Moldovei încă din 1389. Prin intermediul lui Petru I, domnul Moldovei, a reușit în 1389 să încheie cu regele Vladislav al-II-lea al Poloniei o alianță îndreptată împotriva lui Sigismund de Luxemburg, în cazul în care acesta din urmă ar fi pornit un război cu una din cele două țări. Tratatul a fost înnoit în 1404, cu termeni mai puțini preciși. După întrevederea din 1406 de la Severin, în care regele Sigismund i-ar fi cerut lui Mircea cetatea Licostomo, relațiile dintre Ungaria și Țara Românească se înrăutățesc. Pentru a contracara o eventuală campanie militară a regelui ungar, domnul muntean reînoiește în 1410 tratatul cu Polonia. În 1400, Mircea îl îndepărtează de la tronul Moldovei pe Iuga Ologul și îl impune ca domn pe Aleandru cel Bun, fiul lui Roman Mușat. Până la moartea voievodului muntean, relațiile dintre cele două țări vor rămâne cordiale. Mircea a mai întreținut relații de bună vecinătate și cu regii țarii din sudul Dunării. În perspectiva căderii Dobrogei sub stăpânirea otomană, ceea ce i-ar fi adus inamicul în zona porturilor dunărene, Mircea preia inițiativa și o alipește Țării Românești în 1388.


 * În 1395, Baiazid I (zis și Ildîrîm sau Fulgerul) a trecut Dunărea în fruntea unei forțe însemnate (aprox. 40.000 de soldați, dupa unii autori). Mircea bazându-se pe o armată mai mică (aprox 12.000 de soldati), neputându-se apăra.



> || Batalia de la Nicopole. Miniatura din cronica lui Jean Froissant 1398 || într-o luptă deschisă, a ales o tactică de hărțuire. În ziua de 17 mai 1395 (după alte surse 10 octombrie 1394), armata Țării Românești înfrânge avangarda otomană într-un loc mlăștinos și împădurit, numit Rovine. Bătălia nu este decisivă, căci Mircea cel Bătrân, după o luptă dată lângă Argeș, pierde tronul și se retrage în Transilvania.Strategia militară abordată de către acesta precum și tactica retragerii îi aduce o oarecare faimă între conducătorii acelei vremi. În Țara Românească, turcii îl așează în scaun pe un anume Vlad, care va fi îndepărtat de către Mircea abia în 1397 cu ajutor militar din partea lui Sigismund de Luxemburg.

> > Mahomed I I de către Timu Lenk (Tamerlane sau Timur cel Șchiop) la Ankara în vara lui 1402 a deschis perioadă de anarhie în Imperiul Otoman ca urmare Mircea a organizat împreună cu regele maghiar o campanie împotriva turcilor.
 * În 1396 Mircea, în calitate de principe creștin vasal regelui maghiar, participă la cruciada anti-otomană inițiată de o parte a capetelor încoronate și o parte a nobilimii occidentale și condusă teoretic de regele maghiar. După câteva succese minore, cruciada s-a încheiat lamentabil cu dezastrul de la Nicopole din 25 septembrie..
 * Înfrângerea sultanului Baiazid

Mircea cel Bătrân a încetat din viață la 31 ianuarie 1418, fiind înmormântat la ctitoria sa de la Cozia, la 4 februarie același an. La domnie a urmat fiul său Mihail I, asociat încă din 1408. Granițele Valahiei i s-au schimbat constant de-a lungul istoriei, însă în timpul domniei lui Mircea Țara Românească a ajuns la întinderea teritorială maximă din Evul Mediu: de la Olt în nord la Dunăre în sud și de la Porțile de Fier în vest până la Marea Neagră în est. Surse:
 * În 1404 Mircea a reușit să se impună din nou drept conducător peste Dobrogea. Mai mult, el a luat parte la lupta pentru tronul Imperiului Otoman și l-a ajutat pe Musa Celebi să devină sultan (pentru o perioadă scurtă), după moartea căruia a sprijinit și alți pretendenți (Mustafa Celebi, frate al lui Musa, apoi pe șeicul Bedr-ed-Din)
 * Cu toate acestea, sultanul Mahomed I reușește să-și înfrângă oponenții și plănuiește o expediție de pedepsire a voievodului valah.
 * [[image:maxima_intindere.png width="325" height="189" align="left" caption="Ţara Românească în timpul lui Mircea cel Bătrân (întindere maximă după 1404)"]] ||
 * Ţara Românească în timpul lui Mircea cel Bătrân (întindere maximă după 1404) ||


 * N. Șerbănescu, N. Stoicescu, //Mircea cel Mare (1386 - 1418). 600 de ani de la urcarea pe tronul Țării Românești//, București, 1987, p. 19-21
 * M. Manea, A. Pascu, B. Teodorescu, //Istoria Românilor din cele mai vechi timpuri până la revoluția din 1821//, Ed. Didactică și Pedagogică, București, 1997, p. 231
 * Nicolae Iorga, //Studii și documente cu privire la istoria românilor//, vol. III, București, 1901Mircea cel Batrân



<span style="color: #642169; font-family: 'Comic Sans MS',cursive; font-size: 200%;">Alexandru cel Bun

Alexandru cel Bun, fiu al lui Roman I, a fost sprijinit în preluarea domniei de către Mircea cel Bătrân. Acesta a devenit domn împotriva voinţei regelui Vladislav Iagello, a feudalilor poloni şi lituanieni şi a lui Witold, mare cneaz al Lituaniei, văr cu regele, care ar fi vrut să înscăuneze în Moldova pe Ivaşcu, fiul lui Petru Muşat. Alexandru a depus jurământ de credinţă regelui Poloniei şi lui Witold, la 25 martie 1400, la Brest în Polonia. Acesta a renunţat la Ţara Şepeniţului şi la suma împrumutată de Vladislav Iagello de la Petru Muşat. Domn din aprilie 1400, Alexandru (supranumit cel Bun) va îngădui lui Mircea să exercite mai multă vreme influenţa sa asupra celeilalte domnii româneşti, din Moldova. Intervenţia sa pe lângă Patriarhia din Constantinopol va fi hotărâtoare pentru recunoaşterea Mitropolitului Moldovei şi aşezarea acestuia la Suceava (26 iulie 1401) – expresie a independenţei politice a românilor de la răsărit de Carpaţi, dar şi a colaborării strânse între cei doi domni. După model muntean, Alexandru va organiza structura administrativă a ţării, tradiţia atribuindu-i întemeierea dregătoriilor. În acest context, a fost fixat şi hotarul dintre Moldova şi Ţara Românească în zona Dunării de Jos, unde se interfera autoritatea conducătorilor politici de la Suceava şi Târgovişte. În virtutea unei tradiţii politice iniţiate de primii Muşatini, Alexandru a încheiat o înţelegere cu regele Poloniei, WI. Jagello, recunoscându-i suzeranitatea (12 martie 1402). Această opţiune politică era menită să contracareze pretenţiile dominatoare ale Ungariei, să întărească unitatea antiotomană şi să stimuleze, prin privilegiile ce le-au fost date la începutul secolului al XV-lea, bogatul comerţ de tranzit desfăşurat prin Moldova de negustorii litoveni şi craioveni. În 1403, Mircea cel Bătrân a reînnoit şi el alianţa cu Vladislav Iagello, prin intrevenţia domnului Moldovei. Se realiza atunci o triplă alianţă între aceste ţări. Reînnoirea legăturilor cu Polonia s-au efectuat în anii:1404,1407,1411. În anul 1408, litovenilor li s-au acordat şi un privilegiu comercial. Alexandru cel Bun a trimis trupe în sprijinul regelui Iagello pentru marea confruntare cu ordinul teutonic, care desfăşura acţiuni agresive şi de expansiune în zona Mării Baltice. În 1410, la Grünwald, aceştia din urmă, sprijiniţi de regele maghiar Sigismund, sufereau, o grea înfrângere. În consecinţă imediată, agravarea raporturilor dintre Ungaria şi Polonia a determinat pe Alexandru să reînnoiască la Roman, la 25 mai 1411, tratatul său cu Wladyslav Jagello. Cei doi se angajau să se ajute reciproc, în cazul unui atac venit din partea „craiului unguresc”. În cele din urmă numeroasele complicaţii politice şi militare cu care se confrunta regele maghiar l-au obligat să înceapă negocieri cu regele Poloniei concretizate prin tratatul semnat la Lublau la 15 martie,1412. În schimbul promisiunii că nu-i va mai sprijini pe teutoni, Sigismund dorea să realizeze o înţelegere cu privire la extinderea stăpânirii sale asupra Valahiei şi Moldovei. Rezistenţa lui Iagello a condus la o soluţie de compromis. În eventualitatea că voievodul de la Suceava nu li s-ar fi alăturat în lupta împotriva turcilor, ţara sa ar fi fost împărţită: nord-estul cu Suceava, Iaşi şi Cetatea Albă ar fi revenit regelui Poloniei, iar sud-vestul cu Romanul, Bacăul, Bârladul şi Chilia lui Sigismund, interesat să ia în stăpânire gurile Dunării şi să-şi asigure o legătură lesnicioasă cu comerţul oriental. Relaţiile moldo-polone s-au concretizat prin sprijinul acordat de Alexandru cel Bun armatelor lui Iagello în anul 1411 dar şi la asediul cetăţii Marienburg (1422) – 400 de călăreţi-arcaşi. Aici, cronicarul polon Ion Diugosz, relatează vitejia moldovenilor din luptă dar şi faptul că au învins o oaste mult mai numeroasă a teutonilor. După înfrângerea Ordinului teutonic armata moldoveană şi-a îndreptat forţele spre Dunăre, spre a face faţă primejdiei otomane. În anul 1415, regele polon cu soţia sa au făcut o vizită lui Alexandru cel Bun la Snyatin, iar în 1419, acesta se va căsători cu vara primară a regelui polon, Ringala. În anul 1420, turcii se îndreaptă cu flota lor spre portul Cetatea Albă. Domnul a cerut ajutor, conform tratatului, lui Vladislav Iagello. Acesta a dispus să fie ajutat de Witold şi de comitatele de graniţă ale Poloniei, dar Alexandru a reuşit să respingă cu forţele lui proprii atacul sultanului şi să se întărească la Cetatea Albă. În 1422 a fost reconfirmat tratatul de la Lublau între Sigismund şi regele Poloniei. Regele Ungariei stăruind cu acest prilej pentru împărţirea Moldovei. Dar regele Poloniei s-a opus, în vreme ce Witold a fost de acord. În 1426 regele Sigismund iniţie o înţelegere cu Vladislav Iagello şi cu Alexandru cel Bun în vederea organizării unei cruciade împotriva turcilor. După 2 ani Sigismund se adresează din nou regelui Poloniei şi lui Witold pentru sancţionarea Moldovei, însă este respins şi de această dată de Iagello. Alexandru cel Bun a murit la 1 ianuarie 1432 în urma unei boli contractate în luptele dintre Polonia şi Ungaria. În urma lui au rămas mai mulţi fii care s-au luptat ani de zile pentru a ocupa tronul.



[]

<span style="color: #223877; font-family: 'Comic Sans MS',cursive; font-size: 200%;">Iancu de Hunedoara
=﻿=

== <span style="font-family: 'Comic Sans MS',cursive;">Iancu de Hunedoara (n. 1407 - d. 11 august 1456, Zemun) a fost o personalitate dominantă a istoriei româneşti din veacul al XV-lea. A fost voievod al Transilvaniei în 1441, guvernator al regatului Ungariei între 1446-1453, apoi căpitan suprem al Ungariei şi al Transilvaniei între 1453-1456. A scris file de glorie în istoria luptei antiotomane a popoarelor Europei sud-estice. <span style="font-family: 'Comic Sans MS',cursive;">Iancu de Hunedoara a desfăşurat o activitate diplomatică şi militară intensă în anii în care Imperiul Otoman urca spre apogeu, dând asalturi decisive asupra ultimei rămăşiţe a Imperiului Bizantin, Constantinopolul. A depus eforturi pentru închegarea unei coaliţii creştine care să oprească înaintarea otomanilor cu o oaste de cruciadă şi a fost cel dintâi comandant de oşti din Europa care a reuşit să îl înfrângă pe cuceritorul Constantinopolului, sultanul Mahomed II, la Belgrad în 1456. A fost tatăl regelui Matei Corvin, cel mai mare rege al Ungariei

<span style="color: #6922a5; font-family: 'Comic Sans MS',cursive; font-size: 120%;">Originea <span style="font-family: 'Comic Sans MS',cursive;">S-a născut în jurul anului 1407 (mult timp s-a crezut că s-a născut în 1387, din cauza unei interpretări greşite a unor surse). Tatăl său, Voicu şi fraţii lui Mogoş şi Radu, au fost ostaşi în slujba regelui maghiar Sigismund de Luxemburg. Pentru că s-au distins în luptele antiotomane, Sigismund i-a răsplătit în anul 1409, dăruindu-le castelul de la Hunedoara, împreună cu pământurile care ţineau de el, cu vreo 35 de sate, vămi, mine de sare, aur, argint şi fier. Atunci a primit familia Huniazilor şi blazonul ei nobiliar (un corb cu aripile uşor desfăcute şi cu un inel în cioc). <span style="font-family: 'Comic Sans MS',cursive;">Iancu a copilărit la castelul de la Hunedoara. După moartea tatălui său în jurul anilor 1414-1419, cap de familie a rămas fratele său, Radu. Despre copilăria sa se cunosc puţine informaţii, dar se poate spune că a plecat de tânăr în slujba unor nobili pentru a învăţa arta militară. În unele izvoare maghiare este semnalată prezenţa lui în slujba familiilor Csaky şi Csanadi, apoi în slujba despotului sârb Ştefan Lazarevici, apoi a familiei Ujlaki şi a episcopului de Zagreb. Pe la 1428-1429 s-a căsătorit cu Elisabeta Szilagyi, cu care a avut doi fii: Ladislau (născut în 1431) şi Matia (născut la 24 februarie 1443, la Cluj).

<span style="color: #6922a5; font-family: Verdana,Geneva,sans-serif; font-size: 120%;">Domnia <span style="font-family: Verdana,Geneva,sans-serif;">﻿ <span style="font-family: 'Comic Sans MS',cursive; font-size: 110%;">

=
I<span style="font-family: 'Comic Sans MS',cursive;">ancu de Hunedoara a fost voievod al Transilvaniei între anii 1441 și 1456. El s-a remarcat prin calitățile sale de comandant militar și prin faptul că a studiat mult timp tactica de luptă a otomanilor, constituind detașamente de cavalerie ușoară, capabile să execute lovituri rapide asupra adversarului. El a fost adeptul campaniilor ofensive antiotomane. Încă din anul 1438, si-a demonstrat calitățile militare în luptele din Serbia împotriva otomanilor. =====

=
<span style="font-family: 'Comic Sans MS',cursive;">În anul 1441, dupa ce a devenit voievod al Transilvaniei, el a învins din nou o oaste a acestora, iar în 1442 a obținut o altă victorie la Sântimbru, lânga Alba-Iulia, asupra forțelor comandate de beiul de Vidin =====

=
<span style="font-family: 'Comic Sans MS',cursive;">Aceste victorii i-au asigurat un prestigiu deosebit în Europa, motiv pentru care atât Papa de la Roma, cât și statul venețian îl considerau potrivit pentru a conduce trupele militare într-o viitoare cruciadă antiotomană. Voievodul era hotarât să se implice decisiv în aceasta acțiune, ideea luptei contra Semilunei animându-l pâna la sfârsitul vieții. =====

<span style="font-family: 'Comic Sans MS',cursive;">
<span style="font-family: 'Comic Sans MS',cursive;">Voievodul transilvănean a acordat importanță și necesitații ca în fruntea Moldovei și a Ţării Românești să se afle domnitori care să-i fie aliați și pe care să se poata sprijini la nevoie. Ca urmare, l-a înscăunat pe Basarab al II-lea pe tronul Ţării Românești, în anul 1442, iar pe cel al Moldovei, în anul 1448, pe Petru al II-lea. <span style="font-family: 'Comic Sans MS',cursive;">Perioada 1443-1456 a reprezentat etapa marilor confruntări cu otomanii. Voievodul transilvănean și regele Vladislav I al Ungariei au început <span style="font-family: Verdana,Geneva,sans-serif;">campania cea <span style="font-family: 'Comic Sans MS',cursive;">lungă, desfăsurată la sud de Dunăre în condițiile în care nici papa Eugeniu al IV-lea, nici principii creștini nu le-au oferit ajutor în lupta antiotomană. Această campanie, începută în septembrie 1443 și în ianuarie 1444, a fost încununată de succes. <span style="font-family: 'Comic Sans MS',cursive;">﻿ Succesele militare obținute i-au facut atât pe principii creștini, cât și pe Papa de la Roma să se gândeascala organizarea unei cruciade pentru alungarea otomanilor din Europa. Au fost strânse fondurile pentru echiparea unei armate și, cu toate că încheiase o pace avantajoasă, pe 10 ani, cu sultanul Murad al II-lea, regele Vladislav I a fost determinat de Papa de la Roma să nu mai recunoască tratatul semnat cu otomanii și să se alăture coaliției creștine. Din aceasta făceau parte oștile multor nobili apuseni și flota venețiană. Iancu s-a alăturat și el, în septembrie 1444, forțelor creștine, înaintând cu armata la sud de Dunăre, îndreptându-se spre Varna. <span style="font-family: 'Comic Sans MS',cursive;">Dar cruciada de la Varna s-a încheiat cu un eșec, deoarece regele maghiar Vladislav I, la 10 noiembrie 1444, a folosit o tactică greșită, declansând un atac nechibzuit. Oastea otomană a obținut o victorie ușoară asupra forțelor creștine, intervenția lui Iancu nemaiputând să schimbe soarta bataliei. Regele Vladislav I a fost ucis în luptă. În aceste condiții, în Ungaria s-a declanșat o puternică criza politică internă, careia i s-a pus capăt prin alegerea lui Iancu, în anul 1446, în importantă funcție de guvernator al Ungariei la care a renunțat în anul 1453, având pâna la moarte titlul de căpitan general al statului maghiar. <span style="font-family: 'Comic Sans MS',cursive;">Bătălia de la 17-19 octombrie 1448, desfășurată pe valea Moraviei, la Kossovopolje, s-a încheiat cu victoria otomanilor, în condițiile în care trupele lui Iancu nu au putut beneficia de ajutorul celor comandate de albanezul Gjerg Kastrioti Skanderbeg. Aceasta bătălie a însemnat și sfârșitul campaniilor creștinilor pentru alungarea otomanilor din Europa. <span style="font-family: 'Comic Sans MS',cursive;">Sultanul Mahomed al II-lea, după ce a cucerit Constantinopolul în anul 1453, și-a îndreptat atenția asupra cetății Belgradului, important punct strategic în înaintarea lor spre centrul continentului european. <span style="font-family: 'Comic Sans MS',cursive;">Dar acesta nu a putut cuceri Belgradul, deoarece a fost apărat de Iancu, care și-a demonstrat din nou calitățile de bun conducator militar în bătălia din 21-22 iulie 1456. El a atacat direct tabara otomană, după ce fusese respins asaltul general organizat de sultan. <span style="font-family: 'Comic Sans MS',cursive;">Dar, peste numai câteva săptămâni de la victoria de la Belgrad, marele luptător antiotoman a murit la 11 august 1456, în urma izbucnirii unei epidemii de ciumă, în tabăra oastei sale, la Zemun. Iancu a fost înmormântat în catedrala catolică de la Alba-Iulia, iar pe piatra lui de mormânt a fost scris: S-a stins lumina lumii. Aceste cuvinte demonstrează rolul lui Iancu în lupta antiotomană, <span style="font-family: 'Comic Sans MS',cursive;">Europa pierzând pe unul dintre cei mai importanți luptători ai săi. Papa Calixt al III-lea il numise pe eroul cruciat “//atletul cel mai puternic, unic, al lui Hristos//“. <span style="font-family: 'Comic Sans MS',cursive;">Ultima confruntare cu otomanii a lui Iancu de Hunedoara s-a desfasurat in anul 1456. Sultanul Mahomed al II-lea, dupa ce a cucerit Constantinopolul in anul 1453, si-a indreptat atentia asupra cetatii Belgradului, important punct strategic in inaintarea lor spre centrul continentului european. <span style="font-family: 'Comic Sans MS',cursive;">Dar acesta nu a putut cuceri Belgradul, deoarece a fost aparat de Iancu, care si-a demonstrat din nou calitatile de bun conducator militar in batalia din 21-22 iulie 1456. El a atacat direct tabara otomana, dupa ce fusese respins asaltul general organizat de sultan. <span style="font-family: 'Comic Sans MS',cursive;">Dar, peste numai cateva saptamani de la victoria de la Belgrad, marele luptator antiotoman a murit la 11 august 1456, in urma izbucnirii unei epidemii de ciuma, in tabara oastei sale, la Zemun.

<span style="font-family: 'Comic Sans MS',cursive;">Iancu de Hunedoara a fost inmormantat in catedrala catolica de la Alba-Iulia, iar pe piatra lui de mormant a fost scris: " S-a stins lumina lumii ". Aceste cuvinte demonstreaza rolul lui Iancu in lupta antiotomana, Europa pierzand pe unul dintre cei mai importanti luptatori ai sai.

<span style="color: purple; display: block; font-family: 'Comic Sans MS'; font-size: 26pt; letter-spacing: 0pt; margin: 0cm 0cm 0pt; text-align: center;">Vlad Ţepeş 1448,1455-1462,1476  ,,Vlad Ţepeş de la modestul rang de principe al Ţării Româneşti la titlul strălucit de împărat al Răsăritului! “ ,, Istorie şi mit în conştiinţa românească "

Lucian Boia





În timp ce în Ungaria dispariţia lui Iancu a fost urmată de lupte intrne, stindardul luptei antiotomane a fost preluată de domnul Ţării Româneşti Vlad Ţepeş supranumit şi Dracula, porecla născută din asocierea poreclei tatălui său, Vlad Dracul, cu teroarea inspirată de crudele sale pedepse. Vlad Ţepeş pentru a fi inţeles trebuia integrat acelui climat mental al secolului al XV-lea descris admirabil de Johan Huizinga, climat caracterizat printr-o moblitate afectivă exprimată simbolic în amestecul de ,,sânge şi trandafiri”. Cel care oferea cheia înţelegerii lui Vlad Ţepeş este contemporanul său, Ludovic al XI-lea, el însuşi o combinare ciudată de pietate şi cruzime, practicată în numele raţiunii de stat. Renumele de tiran dement i-a fost creat de către orăşenii saşi din Braşov şi Sibiu, intraţi în conflict cu voievodul muntean din raţiuni economice şi deveniţi protectorii pretendenţilor la scaunul de domnie de la Târgovişte şi de regele Ungariei, Matia Corvin, care obligat să justifice renunţarea la cruciada antiotomană pentru a cărei organizare primise fonduri de la papa Pius al II lea, l-a acuzat pe Vlad Ţepeş de trădare şi a declanşat un adevărat război propagandistic, destinat să-l înfaţişeze pe domnul român ca pe un monstru de cruzime. Raporturile lui Vlad Ţepeş cu clasa politică au fost încordate: domnul se voia un stăpân absolut al ţării, boierii se considerau mici suverani pe domeniile lor. Conflictul era neevitabil şi el a cunoscut în iarna din 1458-1459 un moment de vârf prin executarea mai multor opozanţi. Tactica folosită în războiul antiotoman -cea a pământului pârjolit- implică mari distrugeri, slăbind puterea economică a boierimii. Prelungirea efortului militar antiotoman atrăgea dupa sine dislocarea sistemului domanial prin nimicirea recoltelor şi fuga ţăranilor. De îndată ce apăreau posibilităţi de înţelegere cu Poarta întemeiată pe recunoaşterea de către Imperiul Otoman a statului de autonomie al Ţărilor române, boierimea era dispusă să abandoneze steagul luptei antiotomane şi să accepte suzeranitatea Porţii. Conduita politică a clasei conducătoare în războiul antiotoman s-a asociat cu evoluţia luptei pentru controlul puterii între domnie şi boierime. Exemplul cel mai concludent îl oferă, în această privinţă, campania lui Mahomed al II-lea împotriva Ţării Româneşti în 1462 ** (,,//O istorie sinceră a poporului român" Florin Constantiniu//, Univers Enciclopedic, 1997) **

Dominaţia otomană nu s-a mărginit doar la aspectul politic, înca de la inceput aceasta a fost dublată şi de una economică, tributul, peşchesurile, obligaţiile în natură şi în muncă, monopolul asupra comerţului devenind tot atâtea căi de exploatare economică, se ştie că Vlad Ţepeş plătea înainte de răscoala din 1462, 10 000 de galbeni. ** (,,//Istoria românilor de la origini până în zilele noastre//" Vlad Georgescu -Historia Magistra Vitae-, Humanitas Bucureşti, 1992) ** ** ﻿﻿  **  Cârmuirea autoritatră a lui Vlad Ţepeş se integra efortului de consolidare a autorităţii domneşti în detrimetrul marilor boieri, dispuşi –pentru a relua formula unor documente- să se facă ,,domni” peste ,,capul’’ domnului ţării. Mâna de fier a lui Vlad Ţepeş şi ţeapa- ca simbol al represiunii domneşti ce lovea pe oricine era perceput de domn ca adversar- erau greu suportate de elita societăţii muntene.  Tensiunea dintre domn şi boieri a dispărut îndată ce prezenţa oştii otomane -cea mai numeroasă de la cucerirea Constantinopolului- s-a aflat la Dunăre, ameninţând cu dispariţia Ţării Româneşti, ca entitate politică şi cu transformarea ei în paşalâc.  Vlad Ţepeş a utilizat şi el tactica pământului pustiu şi a atacurilor de hărţuire, după cum relatează răguzanul Michael Bocignoli; el arată că atunci când Mehmed a trecut Dunărea Vlad Ţepeş ,, nu i-a ieşit nicidecum înainte, căci el îşi dusese de pe ogoare şi din sate nu numai oamenii şi vitele, dar chiar şi cele toate trebuitoare traiului în adâncurile pădurilor înconjurătoare de mlaştini, astfel ca armata turcilor trebuia să-şi aducă din altă parte cele trebuitoare pentru hrană, iar Ţepeş pregătindu-şi câtiva călăreţi noaptea, foarte adesea, sau ziua, de cele mai multe ori, ieşea din păduri, pe drumuri ocolite şi poteci cunoscute şi nimicea pe neaşteptate pe mulţi turci, fie în căutarea hranei, fie depărtaţi mai mult de trupă: uneori ataca tot grosul lor pe când nu se aşteptau nicidecum la aceasta şi, după ce răpunea pe multi din ei, până să se adune de luptă fugea iar în păduri şi nu-l lasa pe duşman să dea lupta în condiţii egale. Relatarea lui Bocignoli are meritul de releva articulaţiile de bază ale strategiei de disuadare, practicată de domnii români, precum şi rezultatul campaniei întreprinse în Ţara Românească de cuceritorul Constantinopolului : ,, De aceea Mahomed, cum nu avea nici aprovizionare pentru armata şi cum nu vroia să-şi primejduiască ostaşii atacându-l pe Ţepeş ce stătea închis în desişurile pădurilor, a fost silit să se întoarcă pe unde venise, fără pradă, fără izbândă, şi după ce a piedut pe mulţi dintre ai săi”. Este limpede în lumina acestui izvor, că Mehmed al II lea nu a izbutit să obţină un succes militar hotărâtor împotriva lui Vlad Ţepeş. Eşecul campaniei sultane a pus capăt solidarităţii dintre domn şi boierime. Atâta timp cât se conturase primejdia transformării Ţării Româneşti în paşalâc, domnul şi boierii acţionase uniţi împotriva invadatorului. De îndată ce a devenit evident că Mehmed al II lea a fost înfrânt şi nu mai reprezenta o ameninţare pentru clasa politică a Ţării Româneşti a reapărut conflictul dintre voievod şi Boieri. ,, Iar domnişorii ( boierii ) românilor- continua Bocignolii scăpaţi de teama duşmanului, uitând tot binele ce l-au avut de la Ţepeş, au început să urzească lovituri dusmănoase întru răpunerea lui Ţepeş, să se dea în lături de la slujba oştească, să-i laude pe turci, să ponegrească isprăvile lui Ţepeş, să declare că izbânda va ajunge odata dăunătoare învingătorilor decât învinşilor, şi să susţină că ei nu pot răbda să-i aibă pe turci de duşmani, şi să-şi dea cu părerea că trebuie încheiată o aliantă cu ei chiar cu stabilirea unui tribut.” Epistola lui Bocignolii pune în lumină refuzul boierimii, după ce Mehmed al -II lea suferise un eşec, de a mai continua războiul. În condiţiile în care sultanul fusese silit să se retragă din Ţara Românească, boierime, în conflict cu domnul, ca urmare a politicii sale de întărire a autorităţii centrale, şi îngrijoraţi de consecinţele de lunga durată a efortului militar antiotoman, a considerat că era în interesul ei şi al ţării să pună capăt colaborării cu Vlad Ţepeş şi să găsească o formulă de compromis cu Poarta otomană. Ea le-a fost oferită de domnia fratelui lui Vlad Ţepeş, Radu cel Frumos. ** (,,//O istorie sinceră a poporului român//" Florin Constantiniu, Univers Enciclopedic, 1997) **

<span style="color: #8d25ad; font-family: 'Comic Sans MS',cursive; font-size: 110%; margin: 0cm 0cm 0pt;">**(,,** **//<span style="color: #860eb4; font-family: 'Times New Roman',Times,serif; font-size: 130%;">Istorie si mit in constiinta romaneasca //**<span style="color: #8d25ad; font-family: 'Comic Sans MS',cursive; font-size: 110%; margin: 0cm 0cm 0pt;">**” Lucian Boia, Humanitas Bucureşti)**
 * !!! ,, Acela care a determinat căderea domnului munten n-a fost sultanul Mahomed, ci Ştefan cel Mare. Abia acum putem măsura toata greşeala domnului moldovean. El, pe care mai târziu îl vom vedea alergând în toate părţile după aliaţi în contra turcilor, strivise acuma cel mai preţios dintre toţi, pe domnul unui popor de un sânge şi de un neam, acel prin căderea lui sub turci trebuia să arate lui Stefan prăpastia cel asteptă şi pe el ." **