Formarea+statelor+medievale+1

Formarea statelor medievale româneşti 1 De ce s-au format mai multe state româneşti ?

//**Importanţa formării statelor medievale româneşti**// Constituirea statelor medievale româneşti a fost un proces de lungă durată şi s-a realizat în două etape : unificarea formaţiunilor politice prestatale (a Româniilor populare) sub autoritatea unuia dintre conducătorii acestora; apoi crearea instituţiilor politice, administrative şi religioase, necesare afirmării şi apărării statului. Prima formaţiune statală întemeiată a fost Voievodatul Transilvaniei, integrat teritorial Regatului maghiar în urma expansiunii acestuia spre est. Românii transilvăneni au început să fie obiectul unei politici de discriminare,care va duce în cele din urmă la eliminarea lor din viaţa politică a Transilvaniei. Celelalte două state româneşti (Moldova şi Tara Românească) au reuşit să se emancipeze de sub dominaţia mongolă şi ungară, dobândind independenţa politică. Procesul de unificare a statelor româneşti n-a atins nivelul creării unui stat unitar independent. Ţările Române au avut drept focare constituitoare teritorii destul de îndepartate unul de altul. Atunci când extinderea lor teritorială a ajuns să se întâlnească (la Curbura Carpaţilor), ele erau deja state constituite, conduse de dinastii domneşti proprii, fiind orientate în relaţiile politice externe în diferite direcţii: Ţara Românească - spre Ungaria, iar Moldova- spre Polonia şi Lituania.  Cu timpul s-a format o tradiţie istorică, acceptată de contemporani, o tradiţie a două ţări separate cu propriile lor interese politice, sociale şi economice externe, adică a unui pluralism statal românesc. Transilvania, datorită aşezării sale geografice şi situatiei de centru natural al neamului românesc, în urma instaurării timpurii a dominaţiei regilor ungari, a fost exclusă din procesul de unificare politică a românilor. După ce Dobrogea a fost cucerită de Imperiul otoman, Ţara Moldovei şi Ţara Românească au continuat să prezinte cele "două libertăţi româneşti" (după expresia lui N.Iorga), care au creat condiţii politice corespunzătoare pentru o dezvoltare istorică neîntreruptă a societăţii româneşti. Pe baza lor s-a înfăptuit unitatea politică a spaţiului românesc care s-a desăvârşit la 1918. //** Premisele formării statelor medievale româneşti. **// Odată cu desăvârşirea procesului de formare a poporului român şi a limbii române (secolele VIII-IX) în istoria ce se scria în spaţiul Carpato-Danubian-Pontic începe o nouă etapă -constituirea statelor medievale româneşti. Formarea statelor medievale româneşti este, în primul rând, rezultatul acţiunii mai multor factori interni: formarea relaţiilor feudale, necesitatea protejăriii averii acumulate de diferitele pături sociale, a reglementării relaţiilor dintre aceste pături, a apărării căilor comericiale internaţionale care străbăteau spaţiul românesc şi a centrelor de comerţ intern (iarmaroace, aşezări orăşeneşti), a valorificării economice a noilor terenuri etc. Premisele interne au fost favorizate de anumite împrejurări externe. Astfel, în perioada care a urmat după invazia tătarilor din 1241 a fost lichidată pentru o vreme hegemonia regatului maghiar la sud şi est de Carpaţi, ceea ce a permis formaţiunilor statale româneşti din această zonă să evolueze spre întărirea propriei organizări interne şi extinderea lor teritorială. Constituirea statelor medievale româneşti a decurs în câteva etape: unificarea teritorială, formarea structurilor sociale, a instituţiilor centrale statale de guvernare şi obţinerea independenţei, recunoscută de ţările vecine. Procesul de formare a statelor româneşti şi-a găsit expresie în formula acceptată de istorici despre evoluţia societăţii româneşti de la sat la stat. Această formulă explică esenţa procesului care a avut la bază consolidarea obştei săteşti (în frunte cu juzi sau cnezi) ca formă iniţială de organizare socială şi autoadministrare în perioada de după retragerea legiunilor romane din Dacia.Interesele comune de apărare şi de valorificare a terenurilor agricole serveau drept bază pentru unirea mai multor obşti în uniuni de obşti cu o căpetenie unică în frunte, numităvoi evod, cnez, ban. Uniunile de obşte se numeau "ţări" (din latinescul-terra). Marele istoric român Nicolae lorga a numit aceste "ţări"- Romanii populare, în izvoarele istorice străine ele se mai numeau Vlahii, adică ţari ale românilor, deoarece străinii, după cum am demonstrat deja (vezi capitolul 5) îi numeau pe români "vlahi", cu diferite derivate ale acestei denumiri. Istoricii au atestat circa 20 de asemenea "ţări", care acopereau întreg spaţiul locuit de români. Romaniile populare erau, astfel, formaţiuni teritorial-politice incipiente şi prezentau o formă de organizare teritorial-administrativă autonomă în condiţiile lipsei unui stat unitar. Necesităţile de apărare în faţa incursiunilor războinice ale migratorilor au dus la apariţia unei forme mai avansate în comparaţie cu uniunile de obşti. Acestea erau voievodatele, cnezatele şi   banatele,   formaţiuni, ce întruneau câteva uniuni de obşti, având în frunte un  cneaz, voievod    (din slavă-conducător de oaste), un ban etc. Faptul că aceste formaţiuni erau preponderent numite în termeni slavi, permite de a conchide că constituirea lor s-a produs în perioada asimilării elementului slav la nord de Dunăre în secolele VII-VIII. http://scoala2.blogspot.com/2011/01/marele-basarabvoievod-intemeietor-de.html (22.03.2011) (4:45 PM ; 3/24/2011)

Formarea statelor medievale româneşti a fost rezultatul unui îndelung proces istoric. Acesta poate fi urmărită încă din perioada primelor cristalizări ale cnezatelor şi voievodatelor. Situate de o parte şi de alta a Carp aţilor, voievodatele, o dată cu dezvoltarea societăţii, devin tot mai puternice şi întinse, evoluând spre voievodatul unic. Această evoluţie a civilizaţiei româneşti unitare a fost întreruptă de cucerirea Transilvaniei de către regatul maghiar şi încetinită de presiunea asupra cnezatelor şi voievodatelor de la sud şi est de Carpaţi. În interiorul arcului carpatic, ccerirea maghiară nu a putut să înlăture forma de organizare a autohtonilor – voievodatul – care s-a menţinut chiar ţn condiţiile ţn care puterea era deţinută de feudalii străini. Organizarea statului feudal în istoria noastră s-a înfăptuit n forma voievodatului, însă nu într-un voievodat unic, ci în unităţi statale, conduse de voievozi. Întemeierea statelor medievale Ţara Românească şi Moldova s-a realizat şi cu aportul românilor din Transilvania, care, presaţi de politica regală, se orientează spre fraţii lor de aceeaşi limbă şi credinţă. Acest proces a fost favorizat de factorii interni (dezvoltarea economică, socială şi politică) şi de condiţiile politice existente atunci în Europa, când statele mari, adevărate conglomerate de popoare, evoluau spre statul feudal cu o bază etnică, aşa cum l-au cunoscut şi Ţările Române. Alături de factorii interni hotărâtori şi de evoluţia generală politică europeană, decăderea puterii tătarilor, stingerea dinastiei arpadiene până la venirea dinastiei de Anjou (1308) favorizează formarea statelor medievale româneşti. Organizarea voievodatului Transilvaniei şi întemeierea statelor medievale Ţara Românească, Moldova şi Dobrogea oglindesc civilizaţia unitară creată pe teritoriul ţării noastre. Apariţia şi organizarea voievodatului Transilvaniei este rezultatul cristalizării relaţiilor feudale pe teritoriul de astăzi al patriei noastre. Voievodatul, ca organizare a puterii centrale, este o instituţie specifică statelor medievale româneşti, o creaţie care îşi are începuturile în secolul al IX-lea. Formarea voievodatului Transilvaniei reprezintă unificarea formaţiunilor prestatale, cunoscute în secolul al IX-lea – al X-lea, sub autoritatea unui voievod. Acest proces de unificare cunoaşte două etape: una a voievodatelor româneşti şi a doua, care începe o dată cu cucerirea Transilvaniei de către regalitatea maghiară.  Formarea statului medieval Ţara Românească s-a desfăşurat de-a lungul unei perioade istorice care îşi are începuturile în primele cristalizări ale formaţiunilor prestatale menţionate de Diploma ionaiţilor (1247). Ea nu s-a înfăptuit dintr-o dată, ci treptat, pe măsură ce se dezvolta civilizaţia românească pe drumul feudalismului şi se consolidau cnezatele şi voievodatele în luptă cu puterile străine. Procesul istoric al întemeierii statului moldovean a fost favorizat de unii factori externi printre care slăbirea dominaţiei tătare, ca urmare a luptei defăşurate de Ungaria, Polonia, Ţara Românească. Slăbirea puterii tătarilora însemnat şi înlăturarea unor piedici din calea comerţului răsăritean care putea străbate de acum nestingherit Moldova. „Constituite în cursul secolului al XIV-lea şi consolidate prin crearea instituţiilor neatârnării, cele două state româneşti îşi dezvoltă organizarea internă, îşi afirmă interesele vamale şi comerciale în raport cu politica comercială a celorlalte puteri, îşi fixează marile opţiuni de politică externă. State independente, cu o neatârnare câştigată prin lupte îndelungate, Ţara Românească şi Moldova erau pregătite să înfrunte noile mari încercări care aveau să ameninţe în deceniile şi secolele următoare existenţa lor statală” Şerban Papacostea-Geneza statului în evul mediu românesc, 1988 Secolul al XI-lea marchează şi formarea statului feudal dobrogean, pe baza dezvoltăriii formaţiunilor prestatale existente în această provincie încă din secolul al X-lea (stăpânirea lui Jupan Dimitrie). Procesul de cristalizare, viaţa economică prosperă, simalată de marele comerţ european, influenţele bizantine care se exercită, din nou, în secolul al X-lea, contribuie la cristalizarea statală. http://istoriaro.3x.ro/Formareastatelor/ ** Voievodatul după cucerirea Transilvaniei de către regalitatea maghiară. ** Evoluţia voievodatului Transilvaniei trece într-o nouă etapă de dezvoltare o dată cu cucerirea sa de către regatul feudal maghiar, dar mai cu seama din a doua jumătate al sec. XI-lea. Acum, spre deosebire de perioada precedentă, penetraţia maghiarilor se desfăşoară sistematic în condiţiile în care regalitatea organizează statul după modelul societţii medievale apusene. Cucerirea Transilvaniei se afec treptat prin anexarea cetăţilor de apărare şi acţiunea de organizare a comitatelor, unităţi politico-administrative corespunzătoare judeţelor. Ele se organizează pe măsura înaintării din direcţia nord-vest, începând cu Bihorul, continuând cu Crasna şi Dăbâca, până târziu, în a doua jumătate a sec. al XIII-lea. Regalitatea maghiară a încercat să înlocuiască voievodatul cu forma de organizare a principatului, voievodul cu un principe. Documentele pomenesc în fruntea Transilvaniei un principe, o demnitate care, în raport cu tradiţia înrădăcinată a voievodatului, nu s-a dovedit viabilă. timp îndelungat, între anii 1113 şi 1176 documentele nu mai pomenesc nici principi, nici voievozi, dovadă a frământărilor care au avut loc în acest răstimp. în 1176 este pomenit Leustachiu voievodul, ceea ce a însemnat că regalitatea maghiară a fost obligată să revină la vechea formă de organizare românească. Vechea instituţie voievodală a fost transformată şi adaptată intereselor puterii regale maghiare. Voievodatul, ca formă de organizare, simbolizează autonomia faţă de regalitae şi perpetuarea unei instituţii politice specific româneşti. În fruntea Transilvanieie era un voievod având putere de suveran. demnitatea voievodală o exercitau adeseori adevărate dinstii, care aveau tendinţa de a se constitui într-o domnie separată de Ungaria. Astfel, voievozii Roland Borş şi Ladislau Kan îşi asumă la sfârşitul secolului al XIII-lea şi începutul sec. al XIV-lea largi prerogative. Ultimul şi-a constituit o adecărată curte în cetatea de la Deva; el înccheie înţelegeri cu suveranii străini şi se opune regalităţii maghiare, exercitând atributele unui stat autonom care stăpânea cetăţi, oraşe şi domenii.

Surse: [] (4:45 PM ; 3/24/2011)

Roman I a fost, după ultimele cercetări [|[1]], fiul unui anume Ștefan, acesta la rândul său, fiu al lui [|Bogdan I al Moldovei]. Roman I a fost fratele lui [|Petru I] și al lui [|Ștefan I]. După cercetări se pare depășite, ar fi fost fiul lui [|Costea al Moldovei]. Ia în căsătorie pe Anastasia, fiica lui [|Lațcu] Vodă, nepoata lui [|Bogdan I], după noile cercetări[|[2]] deci pe propria verișoară, el însuși fiind nepot al lui [|Bogdan I]. Ca domn, Roman I a recunoscut suzeranitatea regelui [|Poloniei], precum a recunoscut-o mai întâi fratele său [|Petru I] ([|1387]). În [|1393], îl ajută pe cneazul Podoliei Teodor Koriatovici împotriva ducelui Witold al Lituaniei, în lupta lor pentru cetatea Camenița și teritoriul înconjurător. Fiind învinși (la Bratzlaw) Teodor Koriatovici se refugiază în Ungaria, iar Roman I pierde curând domnia și este inlocuit de fratele său [|Ștefan I]. Din căsătoria cu Anastasia a avut un fiu, pe [|Alexandru cel Bun]. Unii cercetători afirmă că lui Roman I i se datorează începuturile orașului din Moldova ce îi poartă numele. Este îngropat în [|Biserica Bogdana] din [|Rădăuți]. În documentele rămase de la Roman I se remarcă titulatura pe care acesta o folosea, și care nu fusese folosită de nici unul dintre predecesorii săi: //"Marele și singur stăpânitor, din mila lui Dumnezeu domn, Io Roman voievod stăpânind Țara Moldovei de la munte, până la mare"//. Folosirea acestei titulaturi ne arată că procesul de unificare al cnezatelor de pe teritoriul Moldovei era încheiat. Mai mult, insistența utilizarii ei în acte, îndreptățește părerea că cel care a realizat această unire, este chiar Roman I. În [|5 ianuarie] [|1393] Roman I se folosește titulatura "//Noi Roman voievod al Moldovei și moștenitor// (domnitor) //al întregii Țării Românești de la munte până la malul mării//". El nefiind niciodată domnitor al Valahiei (Mari) sau Muntenia aici face referire prima dată la Moldova ca fiind micul teritoriu unde s-a creat entitatea teritorială moldovenească, apoi se referă la întreaga Țară Românească a Moldovei din estul [|Carpaților] până la [|Marea Neagră]. Unul din cele mai vechi documente din [|Moldova] este //Uricul lui Roman I// [|[3]] din 1392 prin care voievodul, împreună cu fiii săi [|Alexandru] și Bogdan, dăruiesc lui Ivănuș Viteazul "pentru credincioasa slujbă" trei sate pe Siret, fiind păstrat în original la Direcția Arhivelor Naționale Istorice Centrale din București. Actul este redactat în limba slavonă, pe [|pergament], cu sigiliu de ceară atârnat și cu șnur de mătase roșie.
 * Roman I**, frate cu [|Petru I], a venit la domnia [|Moldovei] după moartea fratelui său, preluând tronul în intervalul decembrie [|1391] - martie [|1392].

[] (4:45 PM ; 3/24/2011)

Stefan cel Mare Ştefan al III-lea, supranumit Ştefan cel Mare (n. 1433, Borzeşti - d. 2 iulie 1504, Suceava), fiul lui Bogdan al II-lea, a fost domn al Moldovei între anii 1457 şi 1504. Calităţile umane, cele de om politic, de strateg şi de diplomat, acţiunile sale fără precedent pentru apărarea integrităţii ţării, iniţiativele pentru dezvoltarea culturii au determinat admiraţia unor iluştri contemporani, iar, graţie tradiţiei populare, a fost transformat într-un erou legendar. Papa Sixtus al IV-lea l-a numit "Athleta Christi" (atletul lui Christos) iar poporul l-a cântat în balade: Ştefan Vodă, domn cel mare, seamăn pe lume nu are, decât numai mândrul soare. Iată cum îl descrie Grigore Ureche în cronica sa: "Fost-au acest Ştefan, om nu mare la statu, mânios, şi degrabă a vărsa sânge nevinovat: de multe ori, la ospeţe omorâia fara giudeţ. Amintrelea era om întreg la fire, neleneşu şi lucrul său ştia a-l acoperi şi unde nu găndeai, acolo îl aflai. La lucruri de războaie meşter, unde era nevoie, însuşi se vârâia ca văzându-l ai săi să nu indărăpteze şi pentru aceia raru războiu de nu-l biruia şi unde-l biruiau alţii nu pierdea nădejdea că ştiindu-se căzut gios se ridica deasupra biruitorilor. Mai apoi, după moartea lui şi fiul său, Bogdan-vodă, urma lui luase de lucruri vitejăşti cum se tâmplă: din pom bun roade bune o să iasă."
 * //Începutul domniei//**

După uciderea tatălui său Bogdan, Ştefan vine cu oaste, ajutat de Vlad Ţepeş, domnul Ţării Româneşti şi după înfrângerea lui Petru Aron în "tina de la Doljeşti", la 12 aprilie şi la Orbic pe 14 aprilie 1457 - merge la Suceava şi pe locul ce se chema câmpia Direptăşii, lângă cetatea de scaun, întreabă pe toţi de faţă, dacă le este cu voie să le fie domn. Întreaga adunare în frunte cu mitropolitul Teoctist, boieri, târgoveşi, ostaşi şi "toată ţara" proclamară pe Ştefan ca domn legiuit al Moldovei în scaunul părinţilor şi strămoşilor acestuia. Prin tradiţii, ne-am obişnuit sa-l consideram pe Ştefan cel Mare un şot veşnic infidel, cu amante si copii din flori in toate târgurile si colturile Moldovei. Trebuie sa spunem din capul locului ca documentele istorice nu confirma aceasta imagine. Spre deosebire chiar de bunicul sau Alexandru cel Bun, care a avut 16 copii, dintre care doar doi fii legitimi, lui Ştefan nu i se cunoaşte cu certitudine decât un copil din flori - si acela a fost cel mai vrednic dintre succesorii şai :Petru Rareş. Ceilalţi sunt scoborâtori din cele trei casatorii legitime ale voievodului. Sa vedem insa, mai intui, care era viata doamnelor la curtea Moldovei in secolele 15 - 16. La curtea de la Suceava, doamna tarii, trecuta in documente sub numele de "gospodja", avea o viata retrasa, neamestecându-se in treburile de stat decât in cazuri exceptionale.O făcea doar atunci când trebuia sa asigure succesiunea fiului sau la tron, după moartea tatalui.De obicei, doamna tarii era înconjurata de o mica curte a ei, alcătuita din dregători speciali. Veniturile si le trăgea din moşiile si din târgurile care ii aparţineau. In Moldova, apanajul doamnei era târgul Botosanilor.Viata personala a şotiilor domnitorilor nu era neapărat foarte fericita. Ele erau obligate sa suporte existenta la curte a "ţiitoarelor", care ii dădeau voievodului copii, potenţiali moştenitori ai coroanei. Ştefan cel Mare a avut trei casatorii : cu Evdochia de Kiev, cu Maria de Mangop si cu Maria Voichita, fiica lui Radu cel Frumos, domnul Tarii Romaneşti, fratele lui Vlad Tepes.Toate erau de rând princiar, descendente din mari familii domnitoare, intre care cea de-a doua, Maria de Mangop, chiar urmaşa familiei imperiale bizantine a Asan-Paleologilor.Stefan a contactat casatorii, conform uzanţelor epocii, in întreaga Europa, care-i aduceau si alianţe politice profitabile. Casatorii cu Evdochia de Kiev a avut loc la Suceava, la 5 iulie 1463, in fata înaltelor fete bisericeşti ale Moldovei si ale curţii domnesti.Stefan avea atunci cam 25 de ani, iar mireasa era o tânăra blonda, se pare foarte frumoasa, aproape o copila.Evdochia era rusoaica sau lituaniana rusificata.Dupa nume era ortodoxa. Bunicul sau Vladimir, mare cneaz de Kiev, era descendentul marilor duci ai Lituaniei, din care s-a tras de altfel si familia regala a Poloniei. El a fost primul care s-a creştinat ( in secolul al 14-lea lituanienii erau inga pogani) sub numele bizantin Vasile. Vladimir a avut patru urmaşi din care doar tatăl Evdochiei, Alexandru, sau Olelko, s-a afirmat in luptele politice dintre unchii sai.Acesta l-a sprijinit pe varul sau, regele Poloniei, Cazimir al IV-lea Jagello, care i-a confirmat calitatea de mare cneaz de Kiev. Despre Evdochia se stiu insa puţine lucruri.Stefan a avut cu ea, in mod sigur, un băiat numit Petru, născut probabil in 1465 - 1466 si mort in 1480, deci la 14-15 ani.Mormantul lui se afla la monastirea Putna.Fiul cel mare a lui Ştefan, Alexandru, născut in jurul anului 1464 si mort in 1496, nu se ştie nici pana azi cu certitudine daca era al Evdochiei sau al unei anume Marusca, cu care iarăşi nu se ştie inga daca Ştefan cel Mare a fost casatori sau a fost doar una din ţiitoarele domnului. Cu Evdochia, Ştefan a avut si o fata, Elena, victima unui destin nefericit pe care-l vom desluşi in continuare. Pana atunci insa, trebuie sa amintim ca frumoasa Evdochia s-a stins din viata la doar patru ani după casatorii cu Ştefan cel Mare, in 1467, nu se ştie daca de boala sau in urma unei nasteri.Mormantul ei s-a descoperit, in urma supaturilor arheologice, la biserica Mirautilor, fosta mitropolie a Moldovei in timpul lui Ştefan cel Mare. Când Evdochia se afla pe patul de moarte, Ştefan era plecat in campania împotriva lui Natrei Corvin.Prima sa şotie n-a apucat sa vadă nimic din gloria şotului ei.Stefan a fost, se pare, foarte afectat la aflarea vestii, si a rămas mult timp neconsolat.Chiar si după a treia casatori, cu Maria Voichita, mai făcea danii pentru sufletul Evdochiei. Aşa cum spuneam, destinul Elenei, fiica Evdochiei de Kiev si a lui Ştefan cel Mare, a fost unul nefericit.In 1479 Ştefan a început tratativele pentru o casatori dinastica intre fiica lui si cneazul Moscovei, Ivan Ivanovici.El s-a adresat cumnatei sale Teodosia, sora răposatei doamne Evdochia, care era ruda cu familia princiara moscovita.Logodna celor doi s-a făcut la Suceava in 1482, prin procura, reprezentantul cneazului fiind boierul Andrei Plesceev.Dupa aceasta Elena a plecat spre Moscova cu un alai somptuos, trecând prin Polonia.Nu avea sa-si mai vadă niciodată tatăl si locurile natale.La Moscova prinţesa a fost primitade mama marelui cneaz si găzduita la manastirea Voznezenskaia, unde a rămas pana la celebrarea cununiei, savarsita la 6 ianuarie 1483.In toamna anului următor, Elena a născut un fiu, botezat Dimitrie.Se întrevedeau zile fericite pentru fiica lui Ştefan cel Mare, numai ca la 7 ani de la casatorie, şotul ei moare, fie de podagra, fie otrăvit de un medic evreu veneţian, care-l ingrijea.Din acel moment, viata Elenei a devenit un coşmar. A doua şotie a socrului sau Ivan al III- lea, Sofia Paleologa, descendenta a ultimilor imparati bizantini, nu vedea cu ochi buni atenţia pe care marele cneaz o acorda nurorii si nepotului sau.Mai mult, dorea ca Elena si Dimitrie sa cada in dizgraţie, iar fiul ei Vasile sa devina moştenitor al tronului.A organizat un complot, pe care insa Ivan al III- lea l-a inabusit.Dimitrie a fost proclamat mare cneaz al Vladimirului, al Moscovei si al Novgorodului.Dupa trei ani, insa, marele cneaz, influenţat totuşi de şotia sa, Sofia, si-a îndepărtat nora si nepotul si i-a închis intr-o temniţa, desemnându-l moştenitor al tronului pe fiul Sofiei, Vasile.Stefan cel Mare a fost instiintat de ce se petrecea in cetatea moscovita. In septembrie 1502, la puţin timp după întemniţarea Elenei si a lui Dimitrie, domnul cerea de la hanul tătar Mangli Ghirei ştiri despre aceştia, întrebându-l "vor fi in viata, fiica si nepotul meu?".Hanul ii răspunde "Au fost oamenii mei la Moscova si spun ca toate acestea sunt minciuni".Din păcate, nu erau minciuni. Cei doi se aflau închişi intr-un turn si legaţi in fiare.Stefan s-a stins din viata, după cum se ştie, in iulie 1504, fora a mai şti ceva de soarta fiicei sale. Greu încercata domnita Elena si-a urmat tatăl in viata de dincolo, la 18 ianuarie 1505, la mai puţin de un an.A fost înmormântata la monastirea Voznezenskaia, care o primise ca logodnica a celui ce trebuia sa ajungă mare cneaz al Moscovei. Despre fiul sau nu se ştie ce s-a mai intamplat.Daca destinul domnitei Elena nu ar fi fost atât de nefericit, ar fi existat şansa ca tarii ruşi sa fie descendenţi direcţi ai lui Ştefan cel Mare, ceea ce ar fi schimbat poate cursul istoriei Moldovei. A doua şotie a voievodului, Maria de Mango, era de neam imperial. Ultimele doua dinastii ale imperiului bizantin au fost Comnenii si Paleologii.Comnenii au mai domnit o perioada in ultima posesiune bizantina rămasa in Europa după căderea Constantinopolului, Trapezuntul.Cand in 1461 a căzut si Trapezuntul sub stăpânirea turcilor, comnenii sau refugiat in Crimeea, unde hanul tătarilor le-a dat in stăpânire Mangopul, un mic stat cocoţat pe o stanca si un castel la malul Marii Negre. Pe Maria, sora suveranilor Mangopului, Isca si Alexandru Comnen, a petit-o Ştefan cel Mare.Casatoria a avut loc la Suceava, la 24 septembrie 1472.Ca si prima casatori, cu Evdochia de Kiev, era o alianţa matrimoniala prestigioasa pentru Moldova. Deşi se prăbuşise sub loviturile repetate ale turcilor, prestigiul "celei de-a doua Rome", cum era numit Imperiul Bizantin, ramaseşi intact in lumea ortodoxa. La trei ani de la sosirea Mariei de Mango la Suceava, turcii au atacat Crimeea, au ocupat posesiunile ultimilor Comneni si i-au ucis pe fraţii ei, Isac si Alexandru.Stefan cel Mare mai pierdea un aliat. Pe de alta parte a survenit in familie o drama conjugala. După expediţia din 1471 in Tara Româneasca, Ştefan le luase prizoniere la curtea de la Suceava pe şotia lui Radu cel Frumos, numita Desina (era după cate se pare fiica de despot sârb) si pe fiica acestuia Maria Voichita. Se pare ca tânăra domnita moştenise frumuseţea tatălui ei, lucrul de altfel vizibil si in portretele din frescele bisericilor, cat pot fi ele de fidele, pictate mai târziu, când era deja doamna tarii si mama moştenitorului tronului.Crescand la curtea de la Suceava, Ştefan s-a îndrăgostit de ea, deşi era un copil de 12-13 ani si el un bărbat in puterea vârstei, de peste 30 de ani, chiar apropiat de 35, daca socotim ca se născuse după toate probasbilitatile in 1440.Dupa bătălia de la Războieni, Ştefan si Maria de Mango, deşi mai erau casatorii, se instrainasera. Doamna, descendenta a ultimilor imparati bizantini, moare in 1477, in postul Crăciunului, in condiţii necunoscute, după cinci ani de casnicie.Ea a avut cu Ştefan doi băieţi gemeni.Ilias moare in acelaşi an in care s-a născut, 1473, iar Bogdan i-a supravieţuit mamei sale doi ani. S-a stins si el din viata in 1479, la sase ani.Amandoi băieţii se afla inmormantati in biserica monastirii Putna. Tot la Putna se afla, sub un frumos baldachin de piatra, si mormântul Mariei de Mangop.In muzeul monastirii se afla învelitoarea acestui mormânt, o adevărata bijuterie de broderie medievala, cu portretul. In singura ei reprezentare cunoscuta, Maria de Mango apare in mărime naturala, intr-un superb costum de curte cu coroana pe cap si cu un chip hieratic, brăzdat de lacrimi de sange.In colturi, acoperitoare de mormânt a doamnei Moldovei e împodobita cu vulturii Bizantului.Invelitoarea e un portret de o frumuseţe unica in arta broderiei moldovenesti din veacul al XV-lea, pe care nu o vom găsi decat in portretele domneşti ale lui Ieremia si Simion Movila, de la inceputul veacului al XVII-lea, aflate astăzi la manastirea Sucevita. Fie ca Ştefan a ţinut un doliu cuviincios după Maria de Mango, fie ca Maria Voichita era prea tânăra, casatorii cu fiica lui Radu cel Frumos nu a avut loc decât in 1480.Oricum, intre miri era o diferenţa de peste 20 de ani, iar Ştefan, fiind var primar cu Vlad Ţepe, unchiul Mariei Voichita, şotia sa ii era si un fel de nepoata. Aceasta din urma casatori a durat 24 de ani, pana la moartea lui Ştefan, in 1504.Cu Maria Voichita, Ştefan cel Mare a avut un fiu, pe Bogdan Vlad, devenit moştenitorul tronului după moartea lui Alexandru, in 1496, si doua fete, Ana si Maria-Chejna.Bogdan a devenit domn la moartea tatălui sau, in 1504.Sora sa Ana moare in 1499 si este ingropata la monastirea Bistrita.Cealalta sora, Maria, zisa Chiajna, s-a casatori cu ducele polonez Teodor Wiesnowiecki si a murit in 1518, fiind îngropata la monastirea Putna. Maria Voichita s-a stins din viata in 1511,in timpul domniei fiului ei, Bogdan al III-lea.Mormantul ei se afla la Putna, alături de cel al lui Ştefan cel Mare, împodobit ca si acesta de o frumoasa piatra sculptata.In notate tablourile votive Maria Voichita apare alături de şotul sau, urmata de copii si cateodata de rebelul sau nepot, Stefanit Voda. După cum am arătat la inceputul acestui capitol, singura relaţie extraconjugala certa a lui Ştefan cel Mare, cel putin singura din care s-a născut un urmaş recunoscut de marele domn, a fost cea cu mama lui Petru Rares.Aceasta Maria Raresoaia era o boieroaica din pârtile Harlaului sau din zona lacului Braţe, căsătorita cu un bogat negustor de peste, poreclit Rareş, adică cel cu parul rar. Acest nume nu aparţine viitorului voievod, ci şotului mamei sale si este, de fapt, o porecla. Nu se ştie exact când s-a născut Petru Rareş, dar având in vedere ca in momentul in care a luat pentru prima oara domnia, in 1527, era deja un bărbat in jur de 40 de ani, se poate presupune ca a venit pe lume in intervalul 1487 - 1490.
 * //Viata personală//**
 * //Sfârşitul domniei//**

Ultimii ani de domnie au fost ani de pace. Cel care spunea în actele scrise că este din mila lui Dumnezeu domn al Ţării Moldovei a zidit 44 mănăstiri şi biserici, conform tradiţiei, după fiecare luptă câştigată o biserică. Bătrân şi bolnav de gută, i s-a amputat un picior. După o domnie îndelungată de 47 de ani - neobişnuită pentru acele vremuri - marele domnitor şi-a închis ochii la 2 iulie 1504. Iară prea Ştefan Vodă l-au îngropat ţara cu multă jale şi plângere în mănăstire la Putna, care era zidită de dânsul, jale era, că plângea toţi ca pe un părinte al său...(Grigore Ureche) În cursul domniei sale Moldova a cunoscut o înflorire fără precedent. Luptând de la egal la egal cu vecini mult mai puternici, Ştefan cel Mare a reuşit să impună Moldova ca un stat cu drepturi aproape egale. Din nefericire, mărimea redusă a populaţiei şi resursele limitate au făcut ca, o dată cu modificarea tehnologiei războiului (introducerea pe scară largă a armelor de foc, scumpe şi greu de fabricat) Moldova să nu mai poată ţine pasul cu vecinii mult mai bogaţi.

//Istoria Universala ,// Editura //Reader's Digest, Bucuresti.// [] (4:45 PM ; 3/24/2011)