Formarea+statelor+medievale+româneşti+3

** 3 **
 * Formarea statului medieval rom **** ânesc **

Românii s-au organizat în formaţiuni politice, care au evoluat către statul independent: Factorii formativi: a. Interni: - dezvoltarea economică feudală - formarea claselor sociale specifice - existenţa formaţiunilor politice prestatale b. Externi: -expansiunea Regatului Ungariei - invaziile migratorilor (pecenegi, cumani, mongoli)- politica Imperiului Bizantin. ** 1. **__** Extinderea şi consolidarea formaţiunilor atestate de Diploma Ioaniţilor (1247) **__ Cnezatele lui Ioan şi Farcaş şi voievodatele lui Seneslau şi Litovoi au cunoscut un proces de extindere şi consolidare. Între anii 1272-1275 Litovoi voievodul (acelaşi cu cel amintit sau un altul) a refuzat să mai plătească tribut Ungariei, iar în confruntarea care a avut loc în anul 1277 Litovoi a fost ucis, iar fratele său Bărbat, luat prizonier si răscumpărat cu o mare sumă de bani. ** 2. __Descălecatul lui Negru Vodă__ ** Conform tradiției istorice, Negru Vodă este considerat întemeietorul Țării Românești. Negru Vodă a fost un voievod român din Țara Făgărașului. Din cauza presiunilor exercitate de regalitatea maghiară asupra românilor, trece la sud de Carpați, întemeind un stat nou în regiunea Câmpulung (sfârșitul secoulului al XIII-lea), cu capitala la Curtea de Argeș.

** 3. **__** Întemeierea Ţării Româneşti **__ A fost realizata de către BASARAB I ( ~1310- 1352 ), supranumit “Întemeietorul” .Basarab a unit toate formaţiunile politice de la sud de Carpaţi formând un stat pe care l-a organizat, şi-a luat titlul de voievod, ţara sa cuprinzând partea de sud a teritoriului dintre Prut şi Nistru, numită apoi Basarabia. În anul 1324 a recunoscut suzeranitatea maghiară, în schimb, regele Carol Robert de Anjou a recunoscut unificarea ţării.Relaţiile dintre Basarab şi regele Ungariei s-au înrăutăţit datorită următoarelor cauze: creşterea prestigiului voievodului; Banatul de Severin fiind disputat de amândoi conducătorii.Carol Robert de Anjou a încercat să cucerească Ţara Românească, iar aceasta a avut ca urmare bătălia de la Posada din anul 1330, Basarab învingând-ul obţine independenţa Ţării Româneşti. “ //Mulţimea nenumărată a vlahilor sus pe râpe a alergat din toate părţile şi a aruncat săgeţi asupra oastei regelui, care se găsea în fundul unei văi adânci, ce nici nu se putea numi cale, ci mai curând un fel de corabie strâmtă, unde din pricina înghesuielii cei mai sprinteni cai şi ostaşi cădeau din toate părţile în luptă. Căci din pricina urcuşului prăpăstios din acea vale nu se putea sui în contra vlahilor pe nici una din râpile de pe amâmdouă laturile drumului, nici nu puteau merge înainte, nici nu aveau loc de fugă, fiind făcute acolo prisăci, ci erau cu totul prinşi ostaşii regelui ca nişte peşti în mreje...// // Şi a fost un dezastru cumplit, căci au căzut o mulţime de ostaşi, de principi şi nobili. //// ” // **__ Cronica pictată de la Viena – despre bătălia de la Posada __** La nici trei decenii după bătălia de la Posada, canonicul Marcus din Kalt încredinţeaza pergamentului, în slovă şi imagine, amănuntele marii biruinţe româneşti. Cronica pictată de la Viena – Chronicon Pictum Vindobonense (cunoscută sub denumirea de Chronicon Pictum, Marci de Kalt sau Kepes Kronica în limba maghiară) e o istorie a Ungariei din vremurile legendare până la Carol Robert de Anjou, ilstrată cu 150 de superbe miniaturi şi cu iniţiale ornate. Text şi ilustrţie, toate opera genialului cărturar Marcus din Kalt, unul din reperele istoriografice medievale de cea mai mare încredere, Cronica pictată..., neterminată din cauza morţii lui Marcus în 1358, se încheie tocmai cu bătălia de la Posada din 9-12 noiembrie 1330, căreia îi dedică un capitol de o zguduitoare elocvenţă, precum şi trei miniaturi splendide, înfăţisând evenimentele petrecute.
 * //Caiet de aplicaţii practice la istorie//, Suceava 2009; Rangu, Magdalena Ţugulea, Marcela Boboc, Cornelia **


 * LUPTELE ANTIOTOMANE **

Cinci secole din istoria noastră au fost ocupate de **raporturile româno-otomane**, influen ț ându-ne puternic societatea. De ș i detaliile in legătură cu acest subiect sunt insuficiente, ar fi totu ș i gre ș it să le limităm doar la dimensiunea de politico-militare sau fiscale.

Tolerantă sau intolerantă, Poarta otomană a exercitat timp de o vreme îndelungată o presiune consistentă la Dunăre si Carpa ț i, a stabilit reguli de convie ț uire cu statele medievale române ș ti, ș i într-un final, le-a impus. ** Expedi **** ț **** ii militare ** majore organizate de turci la N de Dunăre au fost relativ pu ț ine (9 în total) – mult mai greu de îndurat însă a fost războiul neîntrerupt, de rutină, desfă ș urat cu trupe foarte pu ț in numeroase în compara ț ie cu otomanii. În **1369** a început **conflictul româno-otoman**, printr-o înfruntare realizată în favoarea ț arului bulgar de la Vidin. Războiul de mare anvergură între cele două state s-a declan ș at însă o dată cu atacul balcanic si nord dunărean ini ț iat de Murad I ș i continuat de primul sultan otoman, **Baiazid I**, poreclit ș i Fulgerul. Nimicirea despotatului lui Ivanco, urmată de **bătălia de la Kosovo** în **1389**, cu consecin ț ă drept zdrobirea for ț ei celui mai puternic stat din regiune – Serbia, ș i de transformare în pa ș alâc a ț aratului de la Vidin, aduceau puterea turcească la Dunăre ș i îl obligau pe Mircea cel Bătrân să reziste sau să fugă. Desfă ș urarea evenimentelor în anii hotărâtori (1389-1396) este greu de fixat cu precizie – nu se ș tie data exactă la care, după înfrângerea lui Ivanco, Mircea a încorporat si Dobrogea. Neclare sunt ș i împrejurările în care Mircea a pierdut tronul pentru o vreme (1394-1397) în favoarea lui Vlad I Uzurpatorul, iar în legătură cu **bătălia de la Rovine** au fost numeroase dezbateri între istorici – __10 octombrie 1394 sau 17 mai 1395.__ Presiunea turcilor l-a determinat pe Mircea să se apropie de **Sigismund de Luxemburg, regele Ungariei,** alian ț ă pe care cel pu ț in o parte a boierimii nu o agrea, având în vedere antecedentele acestor rela ț ii. Cert este faptul că Mircea a început un război de mare întindere cu Imperiul otoman, a suportat cel pu ț in o campanie sultanală, ș i a participat la **cruciada de la Nicopole (25 septembrie 1396)** în virtutea tratatului de la Bra ș ov cu Sigismund. El este, de asemeneni, voievodul român care a încercat să fructifice o ocazie unică – lupta pentru putere între urma ș ii lui Baiazid, mort în prizonierat după bătălia de la Ankara (1402). Din păcate, pretenden ț ii pe care i-a sus ț inut nu au avut for ț a necesară ca să se men ț ină ș i în cele din urmă Ț ara Românească a suferit consecin ț ele cutezan ț ei lui Mircea – a fost supusă plă ț ii tributului, Dobrogea a fost alipită Imperiului, iar cetă ț ile Turnu si Giurgiu, construite cu mari sacrificii de domn, au fost transformate în raiale, împreună cu regiunile învecinate. Luptele antiotomane au continuat ș i în deceniile următoare, transformând treptat teritoriul dintre Carpa ț i ș i Dunăre într-un obiect controversat între regatul catolic maghiar ș i Imperiul Otoman, aducând izbânzi trecătoare fiecăreia dintre păr ț i.  ** //Istorie, Manual pentru clasa a IX – a//, Corint, 2004; Alexandru Barnea, Vasile Aurel Manea, Mihai Stamatescu, Bogdan Teodorescu ** MIRCEA CEL BATRÂN

1. __**Hotarele ţării**__ Mircea cel Batrận a fost unul dintre cei mai străluciţi voievozi pe care i-a avut Ţara Românească. Viteaz în război, iscusit diplomatîin timp de pace, bun organizator şi cârmuitor de ţară, puţini din domnii noştrii îi pot sta alături. Duşmanii înşişi l-au lăudat; astfel, un cronicar al turcilor, Leunclavius îl socoteşte drept cel mai viteaz şi cel mai ager’’ dintre principii creştini. Pe vremea lui Mircea cel Bătrân, Ţara Românească a atins cea mai mare întindere din toate timpurile. Tara Româneasca se întindea aşadar si peste munţi, unde domnul avea ca feude Amlasul şi Făgăraşul, cuprindea şi malul drept al Dunării incepând cam din dreptul Turtucaiei. Felul în care Dobrogea a ajuns în mâna lui Mircea cel Bătrân nu e incă bine lămurit. Probabil, faptul a avut loc prin luptă, poate prin lupta cu turcii care-l atacasera pe Ivanco. Darstorul-Silistra de astăzi - va fi şi el câstigat in aceeaşi epoca-1388-1389. 2. __Lupte cu turcii__ POLITICA EXTERNĂ a lui Mircea cel Batrân a fost dominată de un fapt capital: primejdia turcească. Toate războaiele lui Mircea cel Bătrân se fac cu turcii, nici unul cu ungurii, cu moldovenii şi cu atât mai puţin, prin urmare, cu polonii. Turcii, în plină expansiune cuceritoare, aveau mult mai multe mijloace decât domnul muntean. Dar rezistenţa lui indelungată-provocând admiraţia adversarilor înşişi a avut un rezultat de cea mai mare însemnatate: a păstrat fiinţa statului muntean în timp ce Bulgaria cădea sub loviturile lui Baiazid şi era prefăcuta paşalâc turcesc. Ţara Romaneasca a putut rezista şi a asigurat astfel continuitatea vieţii sale politice. Începutul conflictului cu turcii a avut loc în anul 1389, când Mircea cel Bătrân a trimis-după unele cronici turceşti - un corp de oaste ca să-l ajute pe Lazăr, cneazul sârbilor, în războiul pe care acesta îl declarase sultanului Murad. Lupta s-a dat pe locul numit Câmpia Mierlelor (Kossovopolje, în sârbeste). La început se parea ca biruinţa va fi a creştinilor, mai ales după ce un sârb fanatic, Milos Oblici, pătrunse până la locul unde se afla sultanul Murad şi-l ucise cu lovituri de pumnal. Fiul lui Murad Baiazid supranumit şi Ildaram (Trăsnetul) din cauza repeziciunii hotărârilor şi mişcărilor sale, lua însă imediat comanda armatei turceşti şi schimbă retragerea iniţială într-o strălucită victorie. Creştinii fură zdrobiţi: cneazul Lazăr a murit. Mircea cel Bătrân trebuia acum să aştepte ca turcii să se răzbune. De aceea, el fortifica linia Dunării. Atacul lui Baiazid s-a produs în 1394;lupta a avut loc la Rovine, lângă o apă (mai degrabă Jiul decât Argeşul), în ziua de 10 octombrie. Ostaşii lui Mircea cel Bătrân se luptară cu vitejie şi castigară biruinţa. Mircea cel Bătrân, după o nouă luptă, defavorabilă în regiunea Curţii de Argeş, trecu peste munţii, la Braşov; aici se încheie la 7 martie 1395, în condiţii de perfectă egalitate, un tratat de aliantă cu regele Sigismund al Ungariei. Participarea lui Mircea cel Bătrân la lupta de la Nicopole făcu pe Baiazid să întreprindă, în anul 1397, o expediţie de răzbunare în Ţara Românească. Oştile turceşti însă au fost învinse:o spune în chip categoric un cronicar bizantin. O altă victorie a reputat Mircea cel Bătrân în 1400. Apoi, urma pentru Mircea cel Bătrân o perioadă ceva mai linistită. În 1402, iulie 28 a avut loc la Ankara, o luptă între Baiazid şi Timur-Lenk (Timur cel Şchiop), hanul mongolilor. Sultanul turcilor, a carui armată era numeric inferioară, a fost învins şi făcut prizonier; închis intr-o cuşcă şi purtat prin Asia în urma învingătorului, el a murit imediat după aceea. În urma lui ramaseră mai mulţi fii care începură îndată (anul 1403) o luptă aprigă pentru moştenirea părintească. Mircea cel Bătrân se amestecă in această luptă internă şi sprijini cu armele pe unul din fii, pe Musa. Acesta şi ajunse să fie încoronat sultan la începutul anului 1411. Din nefericire însă, această situaţie nu dura mult. Musa a fost infânt de un alt frate, Mohamed care rămasese singurul stăpânitor al imperiului (1413). El provoacă o expediţie de răzbunare a lui Mohamed în Ţara Românească, în 1417; cu acest prilej luară turcii cetatea Giurgiu şi a cedat otomanilor şi Dobrogea. 3. __**Activitatea internă**__ ÎN AFARĂ DE LUPTELE sale strălucite, Mircea cel Bătrân mai este însemnat şi prin felul cum a ştiut să gospodărească ţara, făcând să se rezolve comerţul şi viaţa economică, în general. El a acordat braşovenilor un nou tratat de comerţ, 1413, specificând vama pe care ei trebuiau să o plătească; se aduceau mărfuri atât din Răsărit, de peste mare“, cât şi din Apus, tocmai din extremitatea cealaltă a Europei. Alte două tratate de comerţ au fost acordate de voievod liovenilor, unul probabil în 1403, al doilea în 1409. Mircea cel Bătrân a ridicat o nouă ctitorie, de piatră şi caramida, la Cozia, acordandu-i bogate danii, ca şi mănăstirii Tismana, precum şi multora din celelalte lăcasuri existente în vremea aceea. Mircea cel Bătrân a murit la 31 ianuarie 1418 şi a fost îngropat în ctitoria sa de la Cozia, într-un sarcofag de piatră, cioplit ca în Apus. Chipul marelui voievod se vede şi astăzi pe peretele ctitoriilor. În timpul domniei sale, (1386-1418), Ţara Românească a atins cea mai mare intindere din toate timpurile, cum reese din impunatorul titlu pe care l-a purtat : "Eu cel intru Hristos Dumnezeu binecredinciosul şi bine cinstitul şi de Hristos iubitorul şi singurul stăpanitor, Io, Mircea, mare voievod şi domn, cu mila şi cu darul lui Dumnezeu stăpânind şi domnind peste toată Ţara Ungrovalahiei şi părţile de peste munţi, încă şi spre părţile tătăreşti, şi Almasului şi Fagaraşului herteg, şi Banatului de Severin domn, şi de amândouă părţile peste toată Dunărea şi până la marea cea mare,şi cetaţii Darstorului stăpânitor". Politica externă a marelui voievod a fost dominata de primejdia otomană. De remarcat că toate luptele pe care Mircea cel Batrân a fost silit să le poarte au fost cu turcii, nicidecum cu ungurii, polonii sau moldovenii, cu care, de altfel, a încheiat alianţe trainice în lupta comună antiotomană. Dar, raportul de forţe a devenit repede inegal şi domnitorul muntean a trebuit să recunoască superioritatea otomană şi să ajungă la o întelegere cu Poarta, plata haraciului, modalitatea de a păstra fiinţa statului muntean şi a-i asigura continuitatea. Începutul conflictului cu turcii are loc în anul 1389, când Mircea îl ajuta cu oaste pe Lazăr, cneazul sârbilor, în lupta de la Kossovopolje (Câmpia Mierlelor), câstigată de otomani. Aşteptandu-se la răzbunarea turcilor, Mircea ia măsuri, începând cu consolidarea Dunării prin ridicarea cetăţii de piatra la Giurgiu şi prin fortificarea celei de la Turnu. În anul 1393, turcii cuceresc Bulgaria, care va fi ulterior transformată în paşalâc, precum şi o parte a Dobrogei, peste care stăpânea Mircea. Acesta trecu Dunarea pentru a-şi apara supuşii, fiind ucisi sau robiţi mulţi musulmani, fapt considerat un "dezastru" de un cronicar turc. În anul următor, 1394, sultanul Baiazid Ilderim (Fulgerul) aduna o mare oaste otomană ca să pedepsească îndrazneala voievodului român, chemând şi pe vasalii săi, ştefan Lazarevici al Serbiei, Constantin Dejanovici, cneaz de Velbujd şi Marco Kralievici din Prilep. Ostirea turcească trecu Dunărea lânga Severin şi incepu să înainteze spre Curtea de Argeş, cetate de scaun a domnului muntean. Bătălia decisiva s-a dat la Rovine, la 10 octombrie 1394, fiind caştigată de Mircea, constituind una din cele mai celebre victorii româneşti asupra cotropitorilor otomani. Mircea era conştient de puterea turcilor şi de unele dificultăti interne, ca de exemplu apariţia unui pretendent la tron, un anume Vlad, care se închina turcilor şi a fost numit domn. După o lupta cu turcii, în zona Argeşului, Mircea trece munţii şi încheie la Braşov, la 7 Martie 1395, un tratat de aliantă cu regele Sigismund al Ungariei, tratat care prevedea ajutorul reciproc în lupta antiotomană. Astfel, în aprilie 1395, Mircea reuşeşte să alunge pe turci peste Dunăre, recucerind cetatea Turnu. Sigismund, văzandu-se direct amenintat de otomani, a cerut Papei şi capetelor încoronate europene ajutoare pentru stavilirea urmasilor semilunei. În urma acestui apel, în luna mai 1396, încep să sosească la Buda cavalerii burgunzi şi francezi, apoi cei germani şi englezi, astfel ca în vară expediţia contra turcilor se porni. Rând pe rând cad cetătile Vidin, Rahova şi altele, dar Nicopole rezistă. Baiazid ia conducerea armatelor otomane şi confruntarea decisivă între creştini şi musulmani are loc la Nicopole la 28 septembrie 1396. Mircea, care între timp reusise să-l înlăture pe Vlad, se alatura armatei creştinilor şi, cunoscând cel mai bine felul de atac al turcilor, se oferă să atace el primul. Însă, ducele Burgundiei, Jean de Nevers, mândru de fala celor şase mii de cavaleri de sub comanda sa, obtinu de la Sigismund onoarea de a deschide el lupta, ceea ce s'a dovdit a fi o eroare. Greii cavaleri înaintează prea adanc în câmpul otoman, aripile turcesti s-au închis brusc şi cavalerii fură măcelăriţi. Însuşi regele Sigismund abia scapă cu viaţă, fugind cu o corabie pe Dunăre, apoi pe mare. Nicopole a fost o catastrofă pentru armatele crestinilor. Mircea se astepta acum la represalii din partea turcilor, care n-au întârziat. Ca de obicei, în anul urmator, 1397, Baiazid trecu din nou Dunărea, în fruntea unei armate numeroase, şi în lupta de pe Ialomiţa a fost a doua oară învins de Mircea. O altă armata turcească, care a pradat Ungaria în anul 1400, a cunoscut aceiaşi soartă, scăpând cu viata numai vreo trei mii de soldaţi din cele zece mii cât fuseseră la început, cum scrie un scriitor italian contemporan. În anii urmatori turcii n'au mai atacat Muntenia, Baiazid organizând campania de cuceriri în Grecia şi Asia Mica, şi străduindu-se să cucerească Constantinopolul. În anul 1399 a murit domnul Moldovei, Ştefan I, în locul lui fiind ales ca domn Iuga, zis Ologul. Mircea a socotit că a venit timpul să aiba în Moldova un domn prieten ; de aceea a trecut în Moldova şi l-a pus domn pe fratele acestuia, Alexandru cel Bun (1400-1432), unul din figurile luminoase ale istoriei româneşti. Baiazid, care distrusese floarea cavalerilor europeni, ştia ca nu poate infrânge dorinţa de libertate a românilor, dar, în orgoliul său, dorea să răzbune înfrangerile armatei sale din anul 1400. În clipa când se pregatea să atace din nou pe Mircea, a fost atacat de un vecin de-al sau din răsărit, apoi a incercuit Constantinopolul, cand i-a sosit vestea ca a întrat în împărţia otomană Timur-Lenk, cel Schiop, Sahul Persiei, în fruntea unei mari armate. Cele două armate s-au confruntat decisiv în bătălia de la Ancara din anul 1402, Baiazid fiind înfrânt si luat prizonier. Dupa moartea lui Baiazid au urmat lupte între fiii acestuia pentru domnie, care au permis vecinilor, cel putin pentru o vreme, să scape de primejdia otomană. Astfel, împăratul de la Constantinopol a recâştigat cateva cetaţi, Ştefan Lazarovici s-a proclamat îndependent, iar fiii lui Strasimir şi Sisman au vrut să elibereze Bulgaria, dar n-au reuşit. Mircea a trecut Dunărea şi a cuprins sudul Dobrogei. Cetatea Darstorului i-a deschis porţile, ca de altfel şi Chilia, unde negustorii italieni din Genova l-au chemat pe domn şi i-au cerut protecţia. Pentru scurt timp, Mircea a nutrit speranţa că primejdia otomană poate fi înlăturată prin alungarea turcilor din Europa ; se bizuia pe puterea armatei sale şi pe ajutoarele principilor creştini, mai ales pe Sigismund al Ungariei, cu care se întalnise la Severin în toamna anului 1406, si pe Ştefan Lazarovici al sârbilor, pe care-l ajutase în recucerirea cetăţii Belgradului. Dar, repede, domnul muntean s-a convins că nu se poate bizui decât pe ai săi : Sigismund promisese mult dar nu facuse nimic. Totusi, Mircea va încerca un fin joc diplomatic pentru slăbirea puterii otomane, şi anume sprijinirea lui Musa, fiul lui Baiazid, în lupta pentru tronul otoman. L-a adus pe acesta în Ţara Românească, i-a arătat o atenţie deosebită, ba mai mult, a trimis la Constantinopol pe fiul său, Vlad, ca sa-i indemne pe bizantini să-l sprijine pe Musa. Mircea îl ajuta pe Musa şi cu o armata condusa de nepotul său, Dan, graţie căreia Musa îl bate, în 1411, pe Soleiman şi se proclamă sultan de Adrianopol. Musa îi oferă lui Mircea o serie de posesiuni în dreapta Dunării, cum vedem la adausul la titlurile sale : "şi stăpânitor al mai multor cetăţi turceşti". Pentru o vreme, Ţara Românească cunoaşte pacea şi se reface după atâtea lupte grele. În anul 1413, Musa este înfrânt de un alt frate, Mahomed, care nu uita sprijinul pe care Mircea l-a dat lui Musa. Musulmanii trec din nou Dunărea şi cuceresc din nou cetăţile cheie, Giurgiu şi Turnu, şi ocupa Dobrogea, pe care o vom recuceri prin lupta abia în anul 1877. Mircea l-a ajutat pe un alt pretendent la tronul sultanului, pe Mustafa, care a stat un an la Curtea de Argeş, dar şi acesta a fost învins de Mahomed, în anul 1416. Cu aceasta se încheie orice încercare a domnului muntean de a sprijini un sultan care să-i fie recunoscător.Mircea este obligat să recunoască superioritatea puterii otomane : a dus tratative cu sultanul şi a acceptat să-i plătescă bir, haraciul anual, în schimbul îndependenţei tării ; era rascumpărarea păcii prin tratatele numite "capitulaţii", care garantau neamestecul turcilor în organizarea înternă a Ţării Româneşti. Timp de aproape 15 ani, Mircea cel Bătrân a fost principele creştin care s-a bucurat de cea mai mare faima şi autoritate în răsăritul Europei, fiind singurul care a învins de doua ori pe temutul Baiazid Ilderim. Venetienii l-au considerat cel mai puternic dintre principii crestini care au luptat cu otomanii, iar cronicarul turc Leuclavius l-a numit "Principe între creştini, cel mai viteaz şi cel mai ager". Politica internă a lui Mircea cel Bătrân s-a axat pe dezvoltarea comerţului şi a vieţii economice. în anii 1403 şi 1409 a încheiat tratate economice cu lipovenii, iar în anul 1413 cu brasovenii. Ţara Românească exporta blănuri, piei, vite, sare, miere, ceară, grâu, peste şi brânză, iar importurile veneau atât din răsărit, cât şi din apus. Ca mulţi alţi voievozi români, Mircea cel Bătrân este şi ctitor de biserici. Cea mai de seamă manastire construită de Mircea este Cozia. Din hrisovul de danie din 20 Mai 1388, anul zidirii Coziei, rezultă ca "a ridicat din temelie o mănăstire în numele sfintei şi de viaţă dătătoarei şi nedespărţitei Treimi . . . la locul numit Calimaneşti, pe Olt". În total s-au păstrat 36 de acte de danii pentru aceasta mănăstire, începănd cu anul 1388 şi terminand cu anul 1508. Biserica mare a mănăstirii Cozia este construită în plan triconic, cu pronausul patrat şi naosul dreptunghiular, acoperit cu o boltă semicilindrică tencuita şi din trei rânduri de cărămizi, împărţite în trei registre cu doua braie colorate în alb-rosu. În registrul mijlociu se remarcă ancadramentele ferestrelor, cu sculpturi cu motive vegetale. Sub cornisă există un rand de arcuri de piatră sculptată, iar în mijlocul arcadelor sunt rozete din piatra sculptată. Mănăstirea Cozia păstrează pâna azi chipul ctitorului Mircea, împreună cu al fiului său Mihail. Mircea ne apare tânăr, aşa cum era când a zidit mănăstirea, de talie mijlocie, cu ochii albastri şi păr castaniu. Este îmbrăcat cu veşminte bogate, cu haină scurtă, cu ciorapi strâmţi pe pulpa piciorului, pe genunchi având cusut cu fir de aur vulturul cu doua capete. Deasupra poartă o hlamida din purpură, prinsă pe umărul drept cu o agrafă de aur bătută cu pietre scumpe, ca la împăraţii bizantini sau regii francezi. Pe cap poartă o coroană cu trei colţuri, semn de mare domn. De remarcat şi faptul că în hrisovul din 20 Mai 1388, se vorbeşte şi de mănăstirea Cotmeana de pe Argeş, ce este pusă sub ascultarea Coziei. Mănăstirea Cozia a progresat din toate punctele de vedere şi trei dintre egumenii săi, Iosif, Macarie şi Ilarion, au ajuns mitropoliţi ai Ungrovlahiei, ceea ce arată prestigiul de care s-a bucurat între celelalte mănăstiri din Muntenia. Danii însemnate a acordat Mircea nu numai Coziei, ci şi altor mănăstiri existente în vremea sa: Tismana, Snagov, Glavacioc, Dealu, Strugalea, Govora, Bolintinu sau Visina, sau bisericii domneşti de la Argeş. Deasemeni, urmând tradiţia înaintaşilor, Mircea cel Bătrân a facut danii mănastirii Cutlumus de la Muntele Athos, ctitoria lui Nicolae Alexandru Basarab şi a lui Vlaicu Voda, ele avand şi semnificatie politică şi culturală. Mircea este zugrăvit în biserica între binefăcatorii mănăstirii. Mircea cel Bătrân a fost domnitorul Valahiei între anii 1386-1418. Îniţial numele lui insemna "Mircea cel Vechi"Mircea cel Batran (venit din trecut, din bătrâni), dar acest sens a disparut odată cu evoluţia limbii, numele păstrându-se însă în aceeaşi forma. Mircea a dezvoltat armata, a ridicat fortificaţii pe Dunăre, având şi în legatura cu biserica o contribuţie însemnată. În 1394, Baiazid I (zis şi "Ilderim" - Fulgerul) a trecut Dunărea în fruntea unei armate de 40.000. Mircea a ripostat doar cu 10.000 oameni la Rovine, la 10 octombrie 1394, unde a iesit învingător. În 1404 Mircea devenit şi conducatorul Dobrogei. "Cel mai viteaz şi mai capabil domn creştin" cum l-a numit germanul Leunclavius a fost domnitorul Valahiei timp de 32 de ani. Mircea a fost şi un iubitor de artă, construind diverse monumente, dintre care Manastirea Cozia este cea mai importantă. Mircea a semnat un tratat cu Imperiul Otoman, la sfârşitul domniei, în care se recunostea libertatea Valahiei, pentru care românii erau nevoiţi să plătească un tribut anual de 3.000 de piese de aur (o suma relativ mică pentru acea perioadă), evitând astfel cu succes trasnformarea ţării într-un paşalâc otoman. (//http://www.ipedia.ro/mircea-cel-batran-enciclopedie-informatii-istorie-426/28.03.2011 20:33//)